Už běžím!
Máš babu!
Kolem nás existuje magický neviditelný kruh.
Máš ji!
Co děláš?
- Cože? - Ty jsi s ním doopravdy chodila?
Ten kruh má vnitřní a vnější stranu.
Musíte zachytit pohyb.
- To je těžký! - Ukaž.
Ještě ne. Nejdřív to dodělám!
Tihle lidé jsou uvnitř kruhu.
A já jsem venku.
Ale to je jedno.
Jak to vypadá?
Já... jsem to asi trochu zkazila.
Ukaž, podívám se.
Ale ale, copak je ti?
Co se děje?
Já...
Já se nenávidím!
Anno?
A už je to v pořádku. Jen žádný strach.
To jsem ráda, pane doktore. Děkuji vám mnohokrát!
Anno, tak co, už je ti lépe?
- Už je mi dobře. - Vypadalo to moc špatně, zlatíčko.
Měla jsi s sebou inhalátor?
- To zase muselo stát peněz, viď? - Co to říkáš?
- Ahoj, Mijoko! - Přinesla jsem Anninu aktovku.
Je tam i její zápisník.
- Děkuji. - Prosím.
To nestojí za řeč, máme to blízko.
Počkejte.
Anna se s vámi kamarádí? Nikdy mi o škole nic neřekne.
Tak normálně. Ale Anna je taková dospělá.
- Cože? Řekla jsi „dospělá“? - Holky, nechte toho!
My jsme jenom tak trochu praštěný.
Tak na shledanou!
Maminka se vždycky strachuje, je to tak?
Maminka?
Ve škole se asi vyhýbá ostatním dětem.
Astmatický záchvat může být často vyvolaný nějakým stresem.
A manžel je teď zase na služební cestě.
Možná je to i naše vina.
Je jí dvanáct. Není to snadné období.
Pozorujete na ní něco neobvyklého?
- Jako by byla duchem nepřítomná. - Duchem nepřítomná?
Omlouvám se.
Jako by nechtěla dát najevo žádné emoce.
A přitom bývala tak bezprostřední.
Ale v poslední době ji nepoznávám.
Možná je to kvůli tomu, že nejsme pokrevně spřízněné.
Asi by bylo dobré zvážit ten léčebný plán,
o kterém jsme hovořili.
ODJEZD SMĚR KUŠIRO
- Tak prosím, tady to je. - Děkuji vám.
Poslyš, Anno.
Pamatuješ si na strýčka a tetu Ojwa?
Bydlí v místě, kde je krásně čistý vzduch.
Když tam nějakou dobu budeš, určitě se tvůj stav zlepší.
Já s tebou jet nemůžu,
ale vím, že se ti dva o tebe dobře postarají.
Buď statečná a dobře jez, ať se vrátíš zdravá.
Mečí jak otravná koza.
Tady je!
Anno!
- Pamatuješ si na nás? - Ne, ale teta mi o vás vyprávěla.
Jsem Anna Sasaki. Děkuji, že u vás mohu bydlet.
Doufám, že nebudu na obtíž.
- Vítáme tě tu. - Jaká „teta“?
- Myslí Joriko. - Aha.
Pojď. Nastup si. Promiň, je to stará kraksna.
- Není tu moc místa, viď? - To vůbec nevadí.
Změnilo se to tu od doby, co jsem tu byl naposled.
Samé nové obchody.
Tam, kam teď jedeme, je ticho a klid.
Od doby, kdy postavili tu dálnici, tam nikdo ani nezabloudí.
Oni ty díry pořád nespravili? To snad není pravda!
- Ty prý máš astma. - Ano.
Tady, na čerstvým vzduchu, se to určitě hned spraví.
Pěkný místo, že jo? Tvojí tetě by se tady taky líbilo.
A copak je tamhle?
- Nahoře na útesu. - To je silo.
Dřív tam lidi uskladňovali obilí pro dobytek.
Ale už ho desítky let nikdo nepoužívá.
Teď tam choděj děti z vesnice na dobrodružný výpravy.
Prej tam doopravdy straší!
No tak, nech toho zase! Nevím, proč si libuje v takových řečech.
No, od sila se drž radši dál.
Podívej, tamhle už je vidět náš dům.
Odnes tam taky tohle, na.
Co to je? Proč přijímáš takové věci?
Vždyť to sami všechno ani nemůžeme sníst.
On prostě dělá vždycky všechno bez rozmyslu.
Naše děti už jsou dospělé, odstěhovaly se. Buď tu jako doma.
Díky.
- Ták, ještě uklidím tohle. - Děkuju mockrát.
MÁMA - TÁTA
Náš dům ti určitě připadá divný, viď?
Ne. Je to tu pěkné.
Nemusíš to tu chválit.
Tvůj pokoj je tady nahoře.
Bydlela tu dcera.
Bylo mi líto to tu vyklidit, tak jsem nechala všechno, jak bylo.
- Opravdu? - Teď dělá trenérku jógy v Tokiu.
Přemýšlela jsem, že bych to taky zkusila.
Jo, a skříň i police jsou volné, tak je klidně použij.
Ano.
„Prosím, napiš mi, jak se máš. Klidně piš cokoliv. Joriko.“
No ne. Dopisy v dnešní době? To jí určitě musíš napsat.
- Pojď sem! -Jo!
Už zase s něčím otravuje! Tak zatím ahoj!
Je to tu tak cizí.
Jé!
To je krása!
„Jsem v pořádku.
Je to tady pěkné.
Strýček a teta jsou moc milí.“
ADRESÁT: JORIKO SASAKI
- Tohle je výborné. - Promiň, ale teď mám plný ruce.
Prosím, mohla bych zajít na poštu?
Jasně. Zatím ahoj.
Aspoň ochutnej.
- Až pozdějc. - Schovám to jako zákusek.
- Jo a poblíž parkoviště je zkratka. - Dobře.
ZKRATKA
Tohle je ta zkratka. Aha.
Já se z těch kluků jednou vážně zblázním!
- Je těžké být předsedkyní třídy. - Musím hodit dopis do schránky.
Hm? Kdo je to? Ta holka?
Proč...
Proč je mi ten dům tak povědomý?
Vypadá to, že tu nikdo nebydlí.
Snad můžu jít dál.
Takový velký dům.
Opravdu, je to tu opuštěné.
Co budu dělat?
Promiňte.
Je to medvěd. Ne. Spíš lachtan.
To bylo dobrodružství, viď?
Příliv a odliv promění místo k nepoznání.
Může za to měsíc. Jeho síla!
Ale zkus si představit, že Tóiči veze holku na svojí loďce.
On je to ve skutečnosti dobrej chlap.
Jenom toho moc nenamluví.
Možná tě zase někdy sveze.
Poprosíš ho o projížďku?
- Ano. - Ale bylo by lepší,
kdyby ses k domu v mokřadech moc nepřibližovala.
A smím vědět proč?
- Straší tam. - Nech toho!
Přinesu nějaké víno.
- Vypadalo to, že tam nikdo nebydlí. - Teď ne.
Prý to kdysi býval letní dům pro nějaké cizince.
A potom několikrát změnil majitele.
Ale teď už je docela dlouho prázdný.
Aha. Opravdu?
Někdo tam je.
- Tamto už jsi dokončil? - Co?
- To, o co tě žádala paní Kadoja. - Aha.
Už to skoro mám. Hele, Anna! Jdeš ven?
Ano.
Už to měl mít dávno hotový!
Jdu kreslit.
- Jasně, tak se měj! - Díky.
A teď tohle.
Joriko si o ni pořád dělala takový starosti,
ale mně připadá, že je v pohodě.
Jen musí dál dělat, co jí baví, a dobře jíst.
To máš pravdu.
Pozor! Odpadky, které seberete, dávejte sem.
- Poslouchejte, prosím! - Začínáme!
- Pojďte tamhle! - Tak jo!
- Hele, to je Tóiči! - Čau, němej Tóiči!
Tóiči, co mluví jen jednou za deset let!
Haló! Říkala jsem, že tam půjdeme až později!
- Jenom jsme se sem šli podívat! - Tak ahoj!
Doufám, že něco řekneš, až se potkáme příště!
- Jdu ven. - Anno!
Musím taky něco zařídit. Počkej na mě.
Tak jo.
Je to lenoch. Tohle si teda měl odnést sám.
Jenže on prej: „Já jsem na tu ženskou alergickej!“
Ale paní Kadoja se s tebou stejně chtěla setkat.
Má dceru Nobuko, která je o rok starší než ty.
Co?
Nobuko má dneska ve škole doučování.
- Opravdu? To je škoda. - Tohle musí být Anna.
Je to tak, že?
- Ano. Dobrý den. - Vida.
Tak ty kreslíš? Ukaž mi něco.
- To ne, moc mi to nejde. - Aha.
Poslechni, zítra je svátek Tanabata.
Mohly byste jít s Nobuko společně!
Bezvadný nápad! Ještě mám někde jukatu po dceři.
Oblečeš si ji na slavnost. Chceš?
Ale... Dobře.
Vyřídím to Nobuko, ano? Pojďte dál.
- Kam jsem jí asi mohla dát? - Ale já, vlastně...
Aha, jdeš kreslit. Tak se měj!
Bude jí slušet!
- Hej rup! - Mám ho.
A tenhle taky!
Proč mi to má slušet? Co se stará?
Není tu.
- Mějte se! - Ahoj zítra!
Odliv.
Už zase.
Nesnáším slavnosti.
Jdeme!
Počkejte na mě!
- Tady máte. - Pěkně děkujeme.
- Něco na zub. - Děkujeme.
Ach jo, taky jsem si měla vzít jukatu.
Buď ráda že ji nemáš. Aspoň tě nic neškrtí.
Máma mi to vždycky vnutí.
- Mně to přijde hezký. - Co?
Ani omylem! Je to nevkusný a staromódní.
- Hele, Anno, odkud ty vlastně jsi? - Ze Sappora.
Jé, takový velký město! Tam se musí nakupovat, co?
A určitě jsou tam pěkný kluci!
- No tak! Ty buď zticha! - A proč?
V takovýmhle zapadákově není moc na výběr.
- Proč jsi přijela sem na venkov? - No, já...
Co to je? Nobuko, pojď se podívat!
Co?
Nechápu, proč vždycky dělá stejnou chybu! Ty ano?
Příště mu to řeknu.
Podívej, tati! Já chci svíčku!
Chtěla bych svíčku.
Na.
Sem napiš, co si přeješ.
Moje přání...
- Tak, dosáhneš tam? - Au! Jauvajs!
Promiň!
- Pomůžeš mi, prosím? - Anno! Tady jsi.
Kde jsi byla? Hledala jsem tě. Tvoje přání.
- Ach... - Ukaž.
„Přeji si, aby byl každý den obyčejný.“
Co? Obyčejný? Co tím myslíš?
No prostě...
- Koukněte, jaké má oči! - Co je s nimi?
Když se podíváš zblízka, jsou takové modré,
skoro jako mají cizinci.
Dej mi pokoj, ano?
Ty tlustý prase!
Tý jo.
Já...
Už vím, co myslíš tím „obyčejný“.
Jenomže máš smůlu.
I když si přeješ být obyčejná, není ti to nic platné,
protože prostě jsi, jaká jsi!
Ale nechme to být, co říkáš? Víš co? Pojď s námi zas příště a...
Anno!
Dávej bacha!
Jsem, jaká jsem.
Ošklivá, hloupá, náladová, protivná.
Proto...
To proto se nenávidím.
Proto mě nikdo nemá rád.
My už tady příliš dlouho nebudeme. A tak byste vy měli být ti, kteří..
Proč o tom pořád mluvíš? Tohle jsme už snad vyřešili.
Z ničeho vás neobviňujeme. Zamyslíte-li se ale nad tím dítětem...
Vždyť ti to říkám pořád dokola. To není o penězích.
Je mi jí skutečně líto, ale...
Bylo by pro ni nejlepší, kdybyste...
Musím jít domů.
Někdo sem na ní připlul?
Nehýbou se!
- Hoď sem to lano! - Lano?
Rychle!
Jsi v pořádku?
Jo. Ty... Ty jsi...
- ...skutečná? - Pšššt.
Ať tě nikdo neslyší.
Vypadáš jako dívka, kterou jsem viděla ve snech.
- Ve snech? - Hm.
Děkuju.
Tohle není sen.
Povíš mi, jak se jmenuješ?
Anna. Strašně moc jsem se s tebou chtěla seznámit.
- Doopravdy? - Hm.
Ty už jsi mě někdy viděla?
- Ano. Mockrát. - Já jsem zrovna přijela.
Jak dlouho už jsi tady ty?
Jsem tu pořád, protože...
Podívejte se na to. Mokřady v noci. Taková krása.
No tak, pojďme dolů podívat se trochu blíž.
- Ale paní... - Ano, já vím.
Kde může to dítě být? A ve svém pokoji nebyla?
To netuším, paní.
Musím se vrátit.
- Oni mluvili o tobě? - Jo.
V tuhle hodinu už bývám obvykle v posteli.
Pojď. Zavezu tě zpátky.
- Takže tohle je tvoje loďka? - Ano.
Připravila jsem ji tam pro tebe.
Ale myslela jsem si, že vesluješ líp.
No jo, to já... To já taky.
Jsi moje velikánské tajemství.
Nikomu jsem o tobě neřekla a nic neprozradím ani teď.
Protože kdyby na to někdo přišel, akorát by to zkazil.
Můžeš mi teď něco slíbit?
Od teď to bude naše tajemství. Navždycky.
Hm.
Bude to naše tajemství. Navždycky.
Bylo to vážně strašné. Přišla domů celá ubrečená!
- Anna něco udělala? - Řekla jí, že je tlustý prase!
Tlustý prase?
A dokonce na ni, na chudinku, vytáhla nožík. No hrůza!
Opravdu? Že by něco takového?
Chci, abyste si to vyslechli přímo od ní.
Tak přiveďte ji sem, honem.
- Anna je moc hodná holka. - No...
Pěkné kvítko, když je takhle pozdě sama venku!
Teď za ni přece nesete zodpovědnost!
Takže na ni začněte dohlížet!
- Vezměte si to, je tma! - Ne, děkuji.
Co kdyby se někomu z dětí něco stalo?
To snad není pravda!
A co má být, tak se trochu opozdila!
- Nech to, nebuď naštvaná. - Prý pěkné kvítko! Ona?
- Tady je! - Anno!
- Promiň, teto. - Slyšela jsi to?
Nic si z toho nedělej. To se všechno srovná.
- Tak. Jdi se vykoupat a najez se. - Ano.
Nebo že by ses nejdřív najedla, a pak vykoupala?
Na tom přece nezáleží!
Ale říct jí „tlusté prase“ nebylo pěkné.
- To moc ne. - To není legrační.
„Teta Joriko si dělá jen samé starosti jako vždycky.“
Anno! Pojď si dát meloun!
Anno!
Dvě hodiny do přílivu.
Naskoč. Bude piknik. Přinesla jsem džus a sušenky.
- Piknik? V tuhle dobu? - Přesně tak.
Poplujeme až na konec zálivu.
Veslování ti jde moc dobře.
Ty bys to taky měla trénovat. Pojď sem.
Je to snadné.
Vzpomínáš si,
jak jsem včera v noci řekla, že jsi moje tajemství?
Nezapomnělas?
Vzpomínám si. A ty jsi zase moje tajemství.
- To jsem ráda! - Počkej!
Šikovná, jde ti to.
Ještě jsi mi neřekla, jak se jmenuješ.
Jmenuju se...
Marnie. Myslela jsem, že to víš.
Ať nespadneš.
Tak, a vesluj dál.
Mám v hlavě tolik věcí, které bych si o tobě přála vědět.
Ale chci tě poznávat postupně.
Pomalu, sama, tím, jak budeme spolu.
Fajn.
Řeknu ti, co uděláme.
Než přijde noc, položíme si vzájemně tři otázky.
Co na to říkáš?
- Dobře. - Bezva.
Tak já teda začnu, jo?
První otázka. Pročpak jsi vlastně tady ve vesnici?
Jsem tu, protože mám astma. A doktor řekl, že bych měla jet
na chvíli někam, kde je čistší vzduch.
Že mi to na venkově prospěje. I když nebudu ve škole.
Ale ne. Jsi nemocná?
Bez záchvatů jsem v pořádku.
No a teď tady žiju s příbuznými tetičky, rodinou Ojwa.
- Kdo je teta? - Teď je řada na mně, ptám se já.
Řekni mi, ty žiješ pořád v té vile?
Jsem tam už od svých dvou let.
S chůvou a služebnými. Vem si džus.
A kde je tvoje máma a táta?
Přijíždějí sem jen někdy. Mají totiž moc práce.
- Aha. - Teď zase já. Kdo je ta „tetička“?
Moje opatrovnice. Ale byla jsem jí asi jenom na obtíž.
Tak mě sem na nějaký čas odložila.
- Jak to myslíš? - Vysvětlím ti to někdy jindy.
Teď jsem na řadě já. Máš sourozence?
- Ne, jsem jedináček. - Aha. Takže ty taky.
- Proč se ptáš? - To nic, jenom tak.
Jenom jsem zvědavá, jaké to asi je mít sourozence.
Máš pravdu, musí to být zábavné. A teď moje třetí otázka.
Řekni mi, jaké je to žít u Ojwů.
Co? U Ojwů?
Co? To je divné.
Nemůžu si... vzpomenout.
Marnie?
- Marnie? - Anno!
Díkybohu. Říkala jsem si, kde můžeš být.
Marnie?
Všude jsem tě hledala. Prostě jsi najednou někam zmizela.
Já jsem přece nikam neodešla.
Snažila jsem se jen odpovědět na tvoji otázku.
Ale...
Co to bylo?
To nevadí, na tom nezáleží. Budu už muset jít.
Dneska je...
No jasně!
To ne, to ne. To rozhodně nemůžu! Večírky opravdu nejsou moje...
Neboj se. Dostala jsem báječný nápad.
Myslel jsem, že se mi to zdá. Nezdá.
To je neuvěřitelné.
Promiň, čekáš dlouho? Nemohla jsem se dostat pryč.
Marnie...
- Co tomu říkáš? - Jsou nádherné.
Půjčila jsem si šál od chůvy. Asi mi zase vynadá.
- To nepůjde. - Neboj se. Mluvila jsem s tátou.
Mladá dámo!
Myslím, že jste měla být už dávno v posteli.
A kdopak je tohle?
A proč má na sobě můj šál?
Nahoru!
Stůjte!
Zase už vymýšlíš nějakou lumpárnu, viď?
Anno, uteč!
Marnie, no tak!
Ach, ty jedna...
Marnie! Otevři!
Pojďme!
Jestli budete takhle pokračovat, vyroste z vás kdoví co!
Prosím, pozor. Dnes tu máme rozkošnou prodavačku květin.
Návštěva mé dcery.
- To je Marnie. - Roste do matčiny krásy.
Dobrý večer. Můžu dostat jednu květinu,?
To je máma.
Vítám tě, maličká čarodějko.
Tato žena je ale skutečná čarodějka.
Ale já... Hm!
Chtěla bych jenom jednu. Jenom pro štěstí, víš?
Najde se tady někdo, kdo by byl ochoten za moji květinu zaplatit?
Samozřejmě. Jestli je to přání naší čarodějky.
Potom chci také jednu.
- A tady! - Tady máte!
- Už začali! - No vida.
- Promiňte! - Ona nám utekla!
Ó!
Pojďte si vzít květinku pro štěstí!
Mohu?
Vždyť vám to tady celou dobu povídám.
To je pravda.
Možná to mohlo být trochu jinak, nemyslíš?
Mladá dámo.
Na vaše zdraví.
Děkuji vám mnohokrát.
To je víno?
Už ses probudila?
- Já.. - Ty opilče.
- Kdopak to byl? - Koho myslíš?
- Ten, co s tebou tancoval. - Kazuhiko?
Kámoš z dětství.
Umí moc dobře tancovat, viď? A ty taky.
Víš co? Pojďme si zatancovat spolu.
Jo?
Počkej! Já to neumím.
Žádný strach. Jen se nech vést.
Ach! To...
Zase si mě tu najdeš, viď?
Ale nikomu o tom neříkej, ano? Slíbíš mi to?
Já vím.
Počkej!
Co to je?
To je dívka, co bydlí u Ojwů.
No jo. Doufám, že najdeš tu druhou botu.
Někde musí být.
- Podívám se po ní. - Taky jsem párkrát ztratil boty.
V těch mokřadech je přece pohřbena spousta dětských bot.
Nesrovnávej jí se sebou.
Měla bych tady mít boty po dceři, když byla menší.
- Najdu ti je, chceš? - Ano, moc děkuju.
Marnie...
Krása!
Nejen že jsou velká, jsou i sladká a moc dobrá.
Hop!
Ach!
S nožem zacházíš moc šikovně.
Tetička mi vždycky radila, jak mám krájet.
Vážně obdivuji, jak jsi slušná a dobře vychovaná, Anno.
Moje dcera by se od tebe mohla učit.
Projdu za tebou.
Vzpomínám si, jak moc byla Joriko šťastná,
když jsi k ní přišla. Byla nadšená.
Říkala mi, že chce dohnat těch pět let, co s tebou nebyla.
Vymýšlela všechno možné.
Řekla bych, že jedna z těch věcí je i to, jak umíš zacházet s nožem.
Ale ty její věčné obavy!
Pokaždé mi volala, když se něco dělo.
A když jsem jí řekla, že mám dost práce, tak začala natahovat.
Ale to bych ti asi prozrazovat neměla.
Ne, já to úplně chápu.
Máme tady spoustu tvých fotek, které nám Joriko poslala.
Chceš je vidět? Potom ti je ukážu.
Hele, co mám! Zvonek do větru, který jsem vyrobil na naše líbánky.
Pomůže nám přežít letní vedra.
- Nějak ti vyrostly vlasy. - Klidně tě ostříhám.
To tak. To by dopadlo.
Marnie?
Přijď mě zase hledat.
Jak jsem mohla na Marnie skoro zapomenout?
Marnie.
Marnie!
Marnie...
Můžu si sem stoupnout?
Jistě.
Všimla jsem si, že taky kreslíš.
Připomíná mi dívku, kterou jsem znala.
Byla milá a hodná.
Ano. Jako Marnie. Ale neviděla jsem ji už týden.
Vypadá to, že se na mě zlobí, protože jsem zapomněla.
Jestli to je tvá kamarádka, promluv s ní a spraví se to.
Prosím, mohla by ses podívat?
Jistě.
Nejsou ty barvy přehnané?
- Je to nádherné. - Jmenuju se Hisako.
Mám dům v mokřadech opravdu moc ráda.
A ty jsi kdo?
Jsem Anna. Také ho miluji.
Ale musím rychle ten obraz dokončit.
Asi tam přijde někdo nový. Už začali s renovací.
Co?
Pojďte si odpočinout. Připravila jsem pro vás čaj.
Díky. Rádi si odpočineme!
Chlapi, pauza!
Jo, už jdeme!
Haló! Ty jsi Marnie?
Poběž.
Tohle je poprvé, co ho vidím odtud.
Už je to tu o hodně hezčí. Ale ještě je tu co dělat.
Dobrá práce, díky!
- Ahoj, měj se! - Dneska tu máš i kamarádku?
Pantofle. Vem si, které chceš.
- Máš návštěvu? - Hm. Tajnou.
Tajnou? Tak pojď dál.
Buď tu jako doma.
Děkuju mockrát.
Jistě, je to opravdu krásné místo.
Ano. Opravy jsou v plném proudu.
- Tenhle pokoj... - Ehm...
Pojď nahoru.
Tenhle pokoj je ještě tak, jak byl.
Tady. To je můj pokoj.
Tvůj pokoj.
- Co mu říkáš? - Je to tu pěkné.
- Dřív to býval tvůj pokojík, že jo? - Co?
Ty jsi přece... Marnie, ne?
- Ne, já nejsem Marnie! - Cože?
No tak mi vysvětli, proč ses pořád dívala k mému oknu.
Protože...
Hele, tamhle je místo, kde vždycky stojíš.
Viděla jsem tě tu už hodněkrát.
Je to jinak. Mám ten dům ráda, to je všechno.
Kecáš.
Když jsem ti prve řekla „Marnie“, byla jsi tím dost zaskočená.
Pořád nechápu, jak ses o Marnie dozvěděla.
Tohle jsem našla za skříní.
DENÍK
Deník?
Přesně tak. A je to tvůj deník.
DENÍK MARNIE
Marnie!
Půjdu ti udělat tvůj oblíbený čaj Queen Mary.
Hned se vrátím.
„Včera večer jsem si vyjela na loďce v noční košili.
Mokřady a měsíc...“
„Mokřady a měsíc byly tu noc opravdu krásné.
Dne 8. června. Večírek! Přišli máma, táta a mnoho přátel.
Byla to taková zábava.
Šla jsem ven ze salónu a tancovala s malou květinářkou.
Ale chůva mě zamkla v mém pokoji, kvůli včerejší noci.
Takže teď nějakou dobu nebudu moct na noční projížďky.“
Takže jsi to přece jenom ty, že jo?
Nejsem. Víš, Marnie je...
Marnie je... někdo, koho jsem si sama vysnila.
Dívka, která je jen v mé mysli.
Ale tohle je přece deník Marnie.
Vypadá to, jako kdyby tady skutečně žila.
Takže ty opravdu nejsi Marnie?
- Ne. - Takže ona je jen vymyšlená?
Přesně tak.
A já jsem si myslela, že jsi Marnie
a vrátila ses pro svůj deník.
Ne, já jsem Anna.
Ze Sappora, přijela jsem na vzduch.
A já jsem Sajaka. A přijela jsem z Tokia.
Ale jestli je jenom vymyšlená, proč jsou ta jména stejná?
- To netuším. - Marnie musí být skutečná.
Zkusím na to přijít.
Marnie, kdo jsi?
Chci vědět, kdo vlastně jsi.
To jsem já.
Marnie? Marnie!
Počkej.
Ještě to není hotové.
- Kreslíš nádherně! - Dík za pochvalu.
Ještě mě nikdo nenakreslil. Mám takovou radost.
To je krása!
Chyběla jsi mi.
Moje srdce po tobě neustále volalo.
Moje po tobě taky.
Pojď do mého pokoje. Pojď do mého pokoje, Marnie.
To nepůjde. Nemůžu odejít tak daleko od vily.
Tak dobře. Půjdeme, kamkoliv budeš chtít.
Víš toho o houbách hodně.
Otec mě je naučil sbírat, když jsem byla malá.
Jednou jsem přinesla domů tři plné košíky!
Kdybys viděla, jak se máma tvářila!
Co se děje? Proč najednou mlčíš?
Přemýšlím o tom, jaké máš štěstí. Chtěla bych být jako ty.
Povídej.
Já jsem...
sirotek.
Moji rodiče zemřeli, když jsem byla ještě hodně malá.
I babička. Vím, že nezemřeli schválně.
Ale někdy mám pocit,
že jim nedokážu odpustit, že mě nechali úplně samotnou.
Já zase závidím tobě.
Podle mě máš štěstí, že jsi adoptovaná.
Pokud jsi skutečně nikoho neměla, to, že se tě tví pěstouni ujali
jako vlastní máma a táta znamená, že to musejí být dobrosrdeční lidé.
Tak já ti teď řeknu tajemství o mých náhradních rodičích.
Jsou ke mně laskaví a jsou opravdu moc hodní.
Vážím si toho, že mě vychovali, i když nejsem jejich skutečné dítě.
Jenomže jednou jsem zjistila, že... Oni za mě dostávají peníze.
- Peníze? - Našla jsem totiž úřední dopis.
Bylo to oznámení o zvýšení dávek, které na mě pobírají.
- Ale k tomu je určitě důvod. - To mě vůbec nezajímá!
Kdybych byla jejich skutečné dítě, žádné peníze by nedostávali.
Dostávají zaplaceno, protože nejsem jejich dítě.
A navíc, navíc to přede mnou tajili.
Ale to přece neznamená,
že tě tvá tetička nemiluje jako svou vlastní.
Tak to není! Nechápeš to?
Žádná rodina v našem domě peníze nedostává. Nikdo kromě nás.
Už vím, proč vždycky vypadá tak ustaraně.
Bojí se, že na to přijdu.
Ale přitom sama sebe nesnáším, že takhle přemýšlím.
Já prostě už ničemu nedokážu věřit.
To nic. Klidně se vyplač, Anno. Chci, abys věděla, že tě mám ráda.
Mám tě ráda víc než jakoukoliv dívku, kterou jsem kdy znala.
Tak, teď mi povíš ty, jaké máš tajemství.
Na houby jsem s tátou chodila, když jsem byla hodně malá.
Teď už se ale se svými rodiči skoro nevídám.
Máma obvykle cestuje.
A táta je kvůli práci doma jen dvakrát do roka.
Takže doma bývá jen chůva, služebné, jsou to dvojčata, a já.
Jinak nikdo.
Vyklouznu vždycky, když si chůva s ostatními povídá.
A potom jsem... Hop! Takhle volná!
Ale když se moji rodiče vrátí domů, bývá to moc fajn.
Pořádají večírky!
- Takové, jako byl ten minule? - Když jsou tam mí skvělí rodiče
a tolik dalších veselých lidí, je to opravdu nádherné.
Vždycky dostanu krásné nové šaty, ve kterých pak tancuju.
A pokaždé si uvědomím,
že jsem v té chvíli ta nejšťastnější dívka na světě.
Chápu.
Anno, něco mi řekni. Budeš navždy má kamarádka?
Hm. Budu navždy tvá kamarádka.
No teda. Páni.
Chůva má pořád špatnou náladu.
Tahá mě silou za ruku, češe mi hrubě vlasy.
Nikdo si nemyslí, že by mě týrala.
Ale vážně to bolí. Až k pláči.
Služebné milují, když mě můžou děsit.
Když jsem byla malá, často mi vyhrožovaly.
Říkaly: „Zlobivé děti zavřeme do sila,
a tam z nich strašidla vysají duši.“
- To mluvily o tom silu na kopci? - Ano.
Jednou mě tam opravdu vzaly.
Ne!
Táhly mě celou cestu až k silu. Myslela jsem, že strachy zemřu.
A pak, zrovna, když jsme se tam dostaly,
zčernalo nebe a uhodil strašlivý blesk.
Služebné se hrozně vyděsily, takže už jsme dovnitř nešly.
Věř mi, že jsem schopná snést skoro všechno.
Tedy, všechno kromě sila.
Nikdy jsem neslyšela něco tak strašně krutého!
Kdyby tak do těch služebných a chůvy uhodil blesk!
A tebe nikdy nikdo nevyděsil? Nikdo ti nenahnal strach?
Nikdo. Rozhodně ne úmyslně.
To máš tedy velké štěstí. Opravdu.
Přála bych si být tebou.
Podívej, náš hrad!
Je mi tě líto, Marnie. Taky tě mám moc ráda.
Stejně jako ty mně. Víc než kohokoliv jiného na světě.
Jsem šťastná.
Nějak mám pocit, jako bychom si vyměnily místa.
Opravdu?
Přichází příliv.
Víš co? Teď spolu půjdeme do sila.
- Co? - To, že tam straší, je výmysl.
Přesvědčíme se o tom. Zítra. Ne. Půjdeme teď hned.
Je mi jedno, kdo Marnie ve skutečnosti je.
Chci jí pomoct!
V pořádku, Marnie?
Když jsem s tebou, je v pořádku úplně všechno,
Kazuhiko.
Anno! Jdeš akorát!
Našla jsem to!
Mám zbytek deníku! Pojď ke mně domů!
Marnie?
Promiň, teď ne! Přijdu jindy!
Co? I když mám takový objev?
Bude pršet! Zmokneš!
Kdo je to? Je tam někdo?
Marnie!
Takže jsi přeci jen šla napřed. Tys mě vyděsila.
Marnie?
Ach. Není ti nic? Proč jsi šla sama?
Kazuhiko! Mám strach. Slyšela jsem někoho dole.
Myslela jsem, že umřu strachy. Kazuhiko.
Marnie, jak mi to říkáš? Vždyť já jsem přece Anna.
- Seber se. - Anna... Anno!
Nechtěla jsem vypadat jak zbabělec. Ale nemám odvahu.
Ach, Anno.
Ty máš odvahu. Vždyť jsi přišla až sem.
Vrátíme se?
Počkej!
To je jenom vítr. Pojďme. Půjdeme zpátky spolu.
Ne.
Anno, pojď sem. Anno!
Když jsme to zvládly nahoru, zvládnem to i dolů.
Vstávej. Já půjdu první. Ty pojď za mnou.
To ne! Ne, nenechávej mě tady!
Ne!
Marnie!
Pojď tamhle do rohu.
Je mi děsná zima.
Anno, já mám strach. Já mám strach. Mám strach.
Neboj se, vše bude v pořádku, když jsme spolu.
Zvládla jsi to moc dobře, Marnie.
- Jsi v pořádku? - Kazuhiko!
Myslela jsem, že už nepřijdeš.
Moc jsem se bála.
Pojďme domů.
Marnie?
Marnie!
Marnie. Opustila jsi mě!
Opustila jsi mě! I ty!
Kazuhiko... V tom deníku je všude samý Kazuhiko.
Třeba tady: „Kazuhiko mě chtěl vzít do sila.“
Silo?
Dále!
Máma uvařila kukuřici, pojď jíst. A hoď sebou, nebo nezbude.
Bráško, počkej!
Proč vůbec musíme ven uprostřed noci? Je to nebezpečný.
Moje kamarádka asi zůstala někde v tom dešti.
Co když dostane zápal plic?
Podívej.
Anno! Co je ti?
- To je strašné. - Anno?
Strašné. Marnie...
- Má horečku! - Dojdu pro pomoc.
Anno.
Jak se jí daří?
Horečka jí ještě neklesla. Dostala injekci, ale...
Rozumím.
Strašné.
Marnie, jak jsi mohla?
Nikdy ti to neodpustím. Opustit mě bez jediného slova!
Anno! Moje drahá Anno!
Marnie! Proč jsi mě tak bezcitně opustila?
Proč jsi mě tak hrozně zradila?
Promiň mi to, nechtěla jsem to tak udělat.
Vážně.
Ale tehdy jsi tam... Tehdy jsi tam nebyla, Anno.
- Co tím myslíš? - Anno. Víš, já...
Musím odsud jít co nejrychleji pryč.
Už musím jít. Musím ti říct sbohem.
Tak tě prosím... Prosím, Anno, řekni mi, že mi odpouštíš!
Anno...
Samozřejmě, že ti odpouštím! Mám tě moc ráda, Marnie!
A nechci na tebe nikdy zapomenout! A taky nezapomenu!
Už nikdy!
Anno!
Přišla za tebou Sajaka.
Už jdu.
Nechceš radši zůstat u sebe v pokoji?
Ne, venku je krásně.
JE TU KRÁSNĚ. CHTĚLA BYCH TI TO UKÁZAT. ANNA.
- Sajako. - Ahoj. Pro tebe!
- Jé, děkuju! - Ještě něco.
Když jsem četla tohle, napadlo mě,
že bys možná mohla být zrovna u sila.
- Co je to? - Přece zbytek deníku.
Slíbilas, že si ho přijdeš přečíst.
- Na to si nedokážu vzpomenout. - Musíš uznat, že jsem dobrá.
Objevila jsem ho zastrčený v tomhle obrázku,
který byl za skříní. Možná jsem jasnovidka.
Ještě to otoč.
MARNIE VĚNUJE HISAKO
- Je od Hisako! - He?
Hisako!
Prosím, povězte nám, co víte o Marnie. Chtěly bychom to vědět.
- Hm. - Ale bude to smutný příběh.
- Co? - I tak, prosím.
No, dnes už je to pěkná řádka let.
Často jsem si chodila hrát do domu v mokřadech.
Marnie i já jsme byly ještě malé.
- Jé! Medvídek! - Ukaž!
Tohle je tatínek. Vidíš? Sluší mu to, co?
Marnie vždycky zářila, když mohla mluvit o svých úžasných rodičích
a o jejich velkolepých večírcích.
Ale ve skutečnosti ji zanedbávali.
Tak pa, Marnie.
To ubohé dítě...
Ne, mami! Nenechávej mě tu, mami!
Nechoď nikam! Mami!
Myslím si, že ji šikanovaly i služebné.
To je strašné!
Potom se Marnie přestěhovala do Sappora
a provdala se za svého přítele z dětství, Kazuhika.
Vždycky jí dokázal podpořit, když se jí vlastní rodina rozpadala
a cítila se být ztracená.
To jsem ráda. Takže Kazuhiko byl dobrý člověk.
O dva roky později
se jim narodila holčička Emily.
A Marnie konečně nalezla své štěstí v teple domova,
po kterém vždycky toužila.
Potom jsem Marnie nevídala.
Setkaly jsme se až pár let potom, co Kazuhiko onemocněl a zemřel.
Po jeho smrti se Marnie úplně zhroutila
a odešla se léčit do sanatoria.
Do sanatoria?
Tam chodí nemocní lidé, aby jim bylo lépe.
- A co Emily? Co se s ní stalo? - Rodiče Marnie zemřeli
a nezbyl nikdo, kdo by o Emily mohl pečovat.
A tak, když měla nastoupit do základní školy,
byla umístěna do internátu.
Když se ve třinácti vrátila, byl z ní už úplně jiný člověk.
Emily!
Byla zatvrzelá a žila si po svém. Věděla, že byla matka nemocná.
Ale nedokázala matce odpustit, že ji poslala pryč, když byla malá.
Myslíš, že z tebe bude lepší matka, když řekneš tohle?
Já ti nechci zakazovat, aby sis žila po svém.
Ale važ si sebe sama víc.
- Potom už se nikdy neusmířily. - Nech mě být! Už toho mám dost!
Nikdy jsem tě nepovažovala za svou matku!
Emily odešla z domu a brzy nato se vdala.
Čekala děťátko, víš?
Ale jednoho dne
ona a její manžel,
zemřeli při autonehodě.
Doslechla jsem se, že Marnie si vzala jejich dítě k sobě.
Byla prý odhodlaná nikdy nedopustit, aby se cítilo samo.
Ale šok ze ztráty Emily byl příliš velký
a nikdy se z něj nevzpamatovala.
Těžce onemocněla a další rok zemřela.
To bylo asi před deseti lety.
Omlouvám se, je to smutný příběh.
Byl pro mě moc důležitý, děkuji vám.
Marnie měla tenhle dům moc ráda.
Milovala ten pohled na mokřady před jeho okny.
Říkala, že má pocit, jako by si tu s ní ptáci povídali.
Měla sice velmi osamělý život, ale dokázala ho žít naplno.
Vždycky hleděla dopředu s úsměvem a odhodlaná být šťastná.
Ty ses s Marnie taky setkala, viď?
Přála bych si vídat tě dál.
Původně jsem tady měla být jenom přes léto.
- A přijedeš sem i příští léto? - Určitě ano. Napíšu ti dopis.
A já tobě. Budeme si psát.
Vrátila jsem obrázek i deník tam, kde jsem je našla.
- Ano, to bude nejlepší. - Nikomu z rodiny jsem to neřekla.
Bude to naše tajemství, jo?
- Je to zvláštní. - Co?
Marnie nás dvě vlastně svedla dohromady.
Máš pravdu.
Marnie.
Vzpomínám na dívku uvězněnou za modrým oknem.
Už je to tak dávno.
Jo, udělal to, aby jí zachránil život.
Tuhle část miluju.
Teď bych si to nejradši přečetla znovu!
- Přesně. - Půjčím ti druhý díl.
Anno!
Tetičko!
Anno!
To nemůžeš, takhle najednou vyskočit!
- Promiň. - Ach jo.
- Tetička už je tady! - Joriko, vítám tě.
Mockrát vám děkuji za Annu.
Je úžasné, jak vypadá spokojeně, a má tu i kamarády.
Nevím, jak se vám odvděčit!
Ale kdepak. To není ani v nejmenším naše zásluha.
Anna je moc hodná holka.
Užili jsme si to, jako bychom měli zpátky dceru!
- Ať zase přijede. - Díky.
Pojďme si sednout.
- Jsi taky dobrá. Tentokrát jsi nevolala. - Co?
Už mám sbaleno.
Anno.
Copak?
Potřebuji ti říct něco moc důležitého.
Každý měsíc dostáváme dávky na pokrytí tvých výdajů.
Dostáváme peníze.
Dlouho jsem váhala, jestli ti o tom mám říkat, ale...
- To je v pořádku. - Ale věř mi, prosím tě,
bez ohledu na to, jestli dostáváme peníze,
tě máme rádi.
- Doufala jsem v to. - Co?
Jsem šťastná, že jsi mi tohle řekla, tetičko.
Anno!
Dívala jsem se na ty fotky, co jsi sem poslala.
Fotky? Už vím.
Zatímco jsi byla pryč, prohlížela jsem si stará alba.
A našla jsem taky tohle. Vzpomínáš si?
To je ten dům.
Když jsi poprvé přišla, nechtěla jsi to pustit.
V sirotčinci mi řekli, že to patřilo tvojí babičce.
MŮJ MILOVANÝ DŮM MARNIE
Marnie!
Takže takhle to bylo.
Neplač, Anno.
A tak jsem v tom strašidelném silu strávila úplně celou noc.
Byla jsem vyděšená skoro až k smrti.
No a tehdy přišel tvůj dědeček.
Dodal mi odvahu a říkal, jak dobře jsem to zvládla.
Překonala jsem spoustu těžkých a děsivých věcí.
Tu sílu máš i ty.
Vždyť jsi přece moje jediná, milovaná vnučka, Anno.
Babičko.
Můžu?
Hm? Anno?
Omlouvám se za to, co jsem řekla.
Příští rok zase bude sběr odpadků!
- To je kamarádka? - Vlastně nevím.
Paní Hisako!
- Ahoj, Anno. - Odjíždím zpátky do Sappora.
Opravdu?
Ale tvoje tvář mi říká, že se stalo něco moc dobrého.
Přesně tak! Teď jsem opravdu moc šťastná.
- Vážně? - No a to je moje máma.
Děkuji za vaši laskavost k Anně. Velice jí to prospělo.
To jsem ráda, bylo mi potěšením.
Zase spolu budeme někdy kreslit, viď?
Ano! Brzy vám napíšu.
Mám pár skvělých novinek. Na shledanou.
Opravdu mnohokrát děkuji.
Skvělých novinek?
Jo, ale řeknu ti to všechno až potom.
- Ale proč ne teď? - Protože to stačí říct potom.
Tóiči, Sajako! Na shledanou!
SKICÁŘ
KONEC